Uskoro će opet proleće.
Trava ovolicka...
Pa onda leto,
Trava... dovde!
Sunce.
Zatim dolazi jesen,
sa opalim lišćem.
A onda...
Zima!
Proleće.
Leto.
Jesen.
Zima!
Postoje, naravno, situacije,
koje vas ostave bez teksta.
Sve što možete je da skrenete pažnju na nešto.
Ni reči ne mogu više na učine,
osim da ukažu na stvari.
Tu igra stupa na scenu.
Pina je bila slikarka.
Stalno nas je zapitkivala.
Recimo, kako se prave boje,
da bi obojila svoj lik.
Na primer, pitala bi me:
"Mesec"?
Opisao sam reč svojim telom,
tako da je ona mogla da ga vidi i oseti.
Igrala sam u predstavi "Café Müller".
Svi smo bili zatvorenih očiju.
Kad smo davali reprizu,
nije mogao da mi se javi onaj osećaj,
osećaj meni tako važan.
Odjednom sam osetila,
da je mnogo drugačije
kad zažmurim,
ako pogledam dole, nego ako gledam pravo.
U tome je bila velika razlika!
Onaj pravi osećaj se odmah pojavio.
Neverovatno koliko je to bitno.
Važan je i najmanji detalj.
A sve to je jezik
koji se da naučiti.
Napravili smo predstavu
za dve nedelje, Dominik!
Neverovatna brzina!
Fantastično je, kako se ideja javila
od jednog običnog stola i četiri stolice.
Tipično za Pinu! Sećam se.
Pa, ne znam... Malo mi je prazno Ne znam. Treba nešto da ubacimo...
- A onda - paf! Stolice! - Upravo tako.
A onda - paf! Rolf se igrao sa stolicama,
a one su postale sastavni deo predstave.
Prelepo!
1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9, 10. Stižem!
Kazuo Ono nas je takođe napustio,
ne tako davno.
Zamišljam njega i Pinu
kako plešu zajedno...
Skačući sa jednog oblaka na drugi.
Pina je imala najprodornije oči!
Nikad me niko nije čitao na takav način.
Sve što sam bio, ili sam se pretvarao da jesam,
nestajalo bi pod njenim pogledom.
Umesto toga, videla bi nešto
čega sam se plašio,
jer to još nisam poznavao.
Ko je bila Pina?
Bila je u isto vreme krhka i snažna.
Bila je u stanju da
satima sluša i posmatra,
nadmašivši samu sebe.
Zamišljao sam je kao neku kuću,
sa ogromnim podrumom punim blaga.
Pina nije htela da igra.
Ti uvek zaboraviš svoje pokrete.
Nismo hteli da radimo predstavu bez nje!
Prihvatila je zato što si ti insistirala...
Zato što mi je pokazala pokrete? Pazi da nije!
Tako je bilo!
Inisitirala sam da ona igra.
Jedino tako su ljudi mogli da je vide na sceni!
Nikad nisam želela da igram u "Cafe Müller"-u.
Kad me je Pina zamolila da odigram njen deo,
rekla sam "da".
Ali ga nikad nisam naučila kako treba.
Želela sam da ona večno pleše.
Gledala sam je kako priprema "Cafe Müller" tako često...
Želela sam da doživim ono što ona oseća.
Kretala se kao da ima rupu u stomaku,
kao da je ustala iz mrtvih.
Danas, kad izađem na scenu,
pokušavam da zamislim Pinu
i njen bol,
ali i njenu snagu
i njenu samoću.
Koliko puta sam
igrala "Café Müller" sa Pinom,
i gledala njenu kosu, leđa, ruke...
Ona je znala, zatvorenih očiju,
gde se nalazi svako od nas!
Videla je, zatvorenih očiju,
sve nas!
Plesali smo i smejali se sve vreme.
Bile smo zajedno
do četiri ujutro
pripremajući se za naredni dan.
To je bilo na samom početku baletske družine.
Nalazili bismo se na Barmen stanici
svakog jutra,
uzeli kafu i neko pecivo
i bacali se na dnevne obaveze.
Uvek te ispuni neko nadljudsko osećanje
kad radiš sa Pinom.
Kako je bilo lepo biti
stara balerina pored Pine!
Pa, dobro... mlade godine bile su takođe lepe.
Imala sam 24 godine kad sam došla u Vupertal.
Ali, sa četrdeset, sve češće sam mislila:
"Kakav ambijent, kakve mogućnosti..."
Oči Pine be sve što napravimo
činile to još lepšim.
Bila sam stara i bila sam dete, u isto vreme.
Posle jedne užasne probe "Ifigenije",
Pina mi ni reč nije rekla.
Pre predstave,
došla je u moju garderobu i rekla mi: "Lützchen, budi dobar!"
A ja bih joj odgovorio, kao i uvek:
"Pinchen, uživaj!"
Krenula bi prema vratima i rekla:
"Ne zaboravite: treba da me prepadnete!"
Odmah mi se zavrtelo u glavi.
Jednom rečenicom je rekla ono što bi neko govorio satima.
Pina je bila tako lepa, dok nas je posmatrala.
Imala sam običaj da bacim pogled na nju u toku probe.
Stajala je za deskom i gledala nas svakog dana.
Saživela se sa svojim plesačima.
Ponekad je bila kao dete.
Sa svim osećanjima koja ona imaju.
Često sam mislila:
Pina je sedela za tim stolom i zapravo gledala mene.
Dvadeset i dve godine!
Pa, to je duže nego što su me gledali moji roditelji!
Tek sam bila došla u baletski ansambl i još nisam poznavala
način na koji Pina radi.
A ona mi nije objasnila.
Bila sam izgubljena...
Sve dok nisam shvatila
da je i moja kosa deo mog pokreta.
Ovo je teletina!
Šta je istina?
Kakva je naša odgovornost
dok plešemo?
Pina nas je naučila da stojimo
iza onog što radimo.
Iza svakog gesta i pokreta.
Pina se trudila da izvuče ono najbolje
iz svakog svog plesača.
Jednom mi je rekla:
"Tvoja krhkost je, u isto vreme, i tvoja snaga.
Za "Pun mesec"
zahtevala je pokrete koji će da asociraju na sreću.
Na sreću, kao radost pokreta.
To me je zaista inspirisalo.
Od pokreta koji sam osmislio,
stvorila je kompletnu scenu.
Uvek sam bila negde u ćošku,
ili sam se krila iza nekoga,
kad je davala neke ispravke.
Verovatno zbog toga što sam je izuzetno cenila.
Jednom me je uhvatila.
Tužnim glasom, upitala me je,
"Dita, zašto me se toliko plašiš?"
"Ništa ti nisam učinila."
Bila je u pravu.
I ja sam postepeno postajala sve manje stidljiva.
Ponekad je znala da kaže:
"Istražuj!"
Ali, to je bilo sve što je rekla.
To je značilo da treba dalje da traga,
a da ne znaš ni gde da gledaš,
ni da li si na dobrom putu.
Pina, još te nisam sanjala!
Molim te, dođi mi u snove.
Imam vesti od Dafnis,
koja te sanja sve vreme.
To nije isto.
Bilo bi lepo da mi se ukažeš!
Čekam te, Pina.
Pina nas je napustila tako naglo,
tako iznenadno.
Mislim da je, na kraju,
sve ostavila iza sebe
i postala slobodna.
To je razlog zbog kojeg se nje sećam
kao žene okupane svetlošću,
kao bića, gotovo beztežinskog.
Kćerka Dominika i Malou,
bila sam prvo dete u trupi.
Odrasla sam u "Tanztheater"-u.
Život bez Pine?
Prosto ne znam šta je to.
Kad sam bio u Vupertalu,
par stvari me je zbunjivalo,
jednostavno je rekla...
"Pleši za ljubav"
Za Pinu,
scenografija je imala poseban značaj.
Da li je u pitanju pesak ili zemlja,
stene ili voda...
Ponekad su se čak "ledene stene" pojavljivale na sceni.
Dok plešemo, oni bi
postajali prepreke za nas.
Morate da se sudarate sa njima, ili da idete kroz njih,
da se penjete preko njih...
Pina je bila istinski istraživač.
Pronikla je duboko u naše duše.
Posebno nam je često postavljala pitanje:
Za čim mi žudimo?
Odakle dolazi ta silna žudnja?
Plesati, plesati... Inače nas nema.